Жан дьо Лафонтен
Котаракът, невестулката и зайчето

Превод от френски: Бойко Ламбовски, 2003

chitanka.info

Влезе в заешкия дом

хитра Невестулка с взлом

и добре се разположи,

даже свои вещи в шкафовете сложи.

Зайко бе навън за сутрешна разходка —

щеше му се ей така да се помотка,

без въобще да се тревожи —

да почувства мащерката как мирише,

въздух свеж и ароматен да подиша.

После Зайчето Жано̀ се върна вкъщи,

а пък там — не щеш ли — невестулка му се мръщи.

„Боже, но защо сте в моя дом, госпожо?

Я не ме сърдете,

и веднага напуснете,

инак между всички плъхове ще ви изложа!“

Но тя отвърна, че принадлежи имотът

на този, който пръв се настани.

„Да — каза тя. — Тъй е в живота.

Отде-наде ще претендираш за някакви стени,

и по какъв закон въобще —

бих искала да проумея — кралски някой дом

се пада на Пиер или Гийом,

с какво пред мене по-заслужили са те?

По кой закон, в кой том?“

Захвана Зайчето Жано̀ да разсъждава:

„Съвсем законно къщичката е на мен —

дядо Пиер на татко ми Симон я даде. Един ден

имотът пък от мене беше наследен.

Пръв аз съм настанен. Така се получава.“

„Добре, я да вървим тогава,

щом още спорим — рече тя — на съд свещен.

Познавам съдия един — Раминагробис — Котарак.

На всякоя неправда враг,

светец направо, тих, възпитан, мек —

за всяка разпра лек.“

Жано̀ прие и те на път

поеха двамцата тогаз —

да търсят строг и честен съд.

Раминагробис срещна ги: „Елате, драги, аз за вас

ще сторя всичко; доближете, че съм глух.

Нали сте чували, на старини се губи слух…“

Щом те дошли до ноктите му по-наблизо,

Котакът в миг ги уловил,

и ги изял, без в същността на спора да навлиза.

Така туй трудно дело разрешил.

От тази басня можете да разберете

как спорят дребните васали пред кралете.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.